Stanislav Rakús

Pieseň o studničnej vode

Smena
Bratislava
1979

Pieseň o studničnej  vode
NA JOZEFA roku 1901 začali hrkotať po Markyho ulici konské povozy, furmani už od samého rána privážali na voľné priestranstvo pri Gombojovej chalupe ťažké fúry piesku, tehál, vápna a cementu, po furmanoch prišli murári, vykopali základy a za dva roky postavili dom, ktorý sa odlišoval od všetkých ostatných domov v ulici. Bola to vila s manzardkou a vežičkou, vpredu múrik a železný plot, radosť bolo pozrieť na bránu natretú jasnou zelenou farbou alebo na číslice, ktoré na priečelí domu označovali rok ukončenia stavby. Od chvíle, čo murári vytiahli múry, bolo isté, že vedľa Gombo j ovej chalupy vyrastie vila s priestrannými, širokými oknami, výklenkami a ozdobami, aké tak ľahko nevidieť. Ľudia zvedavo sledovali priebeh stavebných prác, radi by sa boli zastavili s murármi na kus reči a poobzerali si dom aj znútra, keby sa na stavenisku nebol jednostaj obšmietal Jozef Gomboj. Bolo ho vidno z diaľky; raz sedí na nejakom dreve, inokedy sa postaví na hŕbu piesku alebo sa náhli s tehlou k niektorému z murárov.
Murári neprejavovali o jeho pomoc takmer nijaký záujem, sústredení na svoju robotu odpovedali na Gomboj ove otázky len tak, úchytkom a ledabolo. Iba v prestávkach, keď im Gomboj priniesol k jedlu pitnú vodu, prehodili pár slov, no máločo vedeli povedať o majiteľovi domu, ktorý sa ani raz na stavbe neukázal. Z ich skúpych rečí vysvitlo, že majiteľ sa volá Morkvač. Jakub Morkvač. Nemá nikoho, iba psov a veľa peňazí, takže tento krásny
dom, ktorý oni stavajú, nie je preňho nijakou vzácnosťou, dcmov a obchodov má istotne dosť. „S takým veľkým pánom sa nedá ani riadne pozhovárať," vravel majster, „keď sa mu človek prihovorí, začne ho dusiť."
Príde čas, Jozef Gomboj, keď si už na to nespomenieš. Nespomenieš si, ako veľmi ťa vzrušili majstrove slová, ako ťa vzrušovala krátka reč murárov o Morkvačovi. „Morkvač je sám!" zaznelo v tvojej mysli. ,Morkvač je človek, ktorého dusí!'Majster sa napil vody. Napil sa vody, ktorú si ty načrel zo svojej studne a priniesol murárcm. Potom povedal: „Taký je Morkvač. Ani sa neukáže. Príde až po všetkom. Do hotového domu." Od tej chvíle si si začal predstavovať Morkvačov príchod. Morkvač prichádza. Už vystupuje z koča. Vítaš ho vo sviatočných šatách, v čiernych čistých topánkach pristupuješ k Morkvačovi, v čistej košeli mu vravíš: „Ja som váš sused, pane!" On si ťa obzrie, uvidí ťa celého čistého a vypočuje si tvoje zaklínadlo. „Rád by som vás podľa starodávnej obyčaje navštívil vo vašom dome. Lebo sa vraví: Nemeškajte a navštívte svojho nového suseda v hodine jeho príchodu. Tak spravte. Ak vás prijme v pokoji, ochránite jeho dom pred chorobami, odoženiete z jeho domu nešťastie a smrť!" Vtedy si Morkvač spomenie, že ho dusí, pripomenie si strašnú smrť udusením a povie: „Poďte so mnou, pane!" Predstavuješ si, Jozef Gomboj, ako sa pred tebou otvára Morkvačova brána, ako prekračuješ Morkvačove prahy, ako si sadáš za Morkvačov stôl. Potom začneš rozprávať. Sedíš za stolom, rozkladáš rukami a zhováraš sa s človekom, ktorý ťa prijal vo svojom dome. „Počul som, pane, že vás zavše dusí," vravíš Morkvačovi, „ak by vám prišlo zle, môžete ma zavolať aj uprostred noci..."
V Morkvačovej vile už vyčistili okná, už priviezli do nej aj nábytok, no Morkvač ešte neprišiel. Ty, Jozef Gomboj, čakáš, od rána do večera stojíš predo dvermi svojej chalupy vo sviatočných šatách, od rána do večera vítaš Morkvača v čistej košeli, zhováraš-sa s ním, sadáš si za jeho stôl, no Morkvač ešte neprišiel. Míňajú sa biele dni, no Morkvač stále neprichádza.
„S kým sa to zhovára Gomboj ?" spytujú sa ľudia z Markyho ulice. „Všimnite si ho, pomätenca! Stojí sám a rozkladá rukami. Podistým sa zhovára so svojimi mŕtvymi. Obliekol si sviatočné šaty, aby sa mohol zhovárať so svojimi mŕtvymi."
Ľudia rozprávajú o Gombojových mŕtvych, dobre si pamätajú tú krvavú históriu.
Už prešli roky odvtedy, čo v Gombojovej chalupe, v tom smutnom dome vedľa Morkvačovej vily, žili Gombojovi synovia Blažej a Justín. Gomboj je sám. Aj jeho žena Magdaléna sa už pominula, matka Magdaléna, ktorá kedysi vystúpila na prah dverí a do jasného popoludnia Markyho ulice dva razy za sebou zakričala: „Blažeja zabili!" Prvý výkrik narazil do korún stromov, buchol do priečelí domov a zľahka udrel aj do ušných bubienkov ľudí. Druhý výkrik sa rozľahol po dvoroch a záhradách, niesol sa od domu k domu, od človeka k človeku a v tichom popoludní ohlušil celú Markyho ulicu ako úder hromu. Ozýval sa ešte i vtedy, keď čiasi ruka Magdalénu stiahla za dvere a dvere zamkla. Ľudia sa zhromaždili pred domom, pohýnali kľučkou a búchali, no nik neotváral. Prišli vyšetrovatelia a vyvalili dvere. Bolo jasné popoludnie, ale v kuchyni ležalo prítmie, na stoličke sedel Jozef Gomboj, pri ňom stál Justín a zo samého stredu kuchyne, z kuchynského stola,prevísali nohy mŕtveho. Hlavu mu zakrývala tvár matky Magdalény, zaborená do jeho pŕs. Všetko bolo také prekvapujúce a zvláštne, mŕtvola mládenca na kuchynskom stole, prítmie uprostred jasného dňa, hlučné vylamovanie dverí a potom náhle ticho, že ani vyšetrovatelia, ani ľudia, čo sa zhŕkli pri vchode, nevedeli vydať zo seba slovo. To veľké ticho prerušil Jozef Gomboj. Vstal zo stoličky a povedal: „Ja som ho zabil vo veľkom hneve." V tej chvíli matka Magdaléna opustila telo mŕtveho a pristúpila k vrahovi. Stála zoči-voči vrahovi, a zrazu mäkko a vrúcne vyriekla: „Jozef!" Magdaléna Gombojová, matka mŕtveho Blažeja Gomboja, mäkko a vrúcne oslovila menom Jozef človeka, ktorý jej zabil prvorodeného syna. To si ľudia z Markyho ulice dobre zapamätali.
Gomboja odsúdili na dvadsať rokov, nepopravili ho, lebo vraj zabil vo veľkom hneve, a veľký hnev je poľahčujúca okolnosť. Krátko po zvonení, krátko po dvanástej hodine buchol Gomboj svojho prvorodeného syna Blažeja sekerou v prednej izbe, v tej čistej, jasnej izbe, kde sa zdržiavali iba vo sviatočných dňoch. Stalo sa to v prudkom hneve a zatemnení mysle po roztržke otca so synom. Hádka vzbíkla v kuchyni, keď začali zvoniť na poludnie, a ťahala sa až k dverám prednej izby, kam Blažej vstúpil. V tej najkrajšej izbe domu vyvrcholil spor o to, kto bude rúbať drevo. V tej izbe, kde nebolo ani smietky, dopadla náhle na Gombojovu tvár synova päsť. Potom sa to stalo. V zatemnení mysle buchol Gomboj Blažeja sekerou, ktorou ešte pred chvíľou rúbal drevo. Tak nejako sa to stalo, lebo Gomboj nevedel o tom všetkom hovoriť jasne. Spomínal čistotu a krásu prednej izby, hoci mal presne objasniť okolnosti vraždy, podchvíľou sa vracal do Blažejovho detstva, hoci sa mal rozpamätať na Blažejovo umieranie. V tej čistej, jasnej izbe ho zbadal mŕtveho, s preťatou hlavou ho tam uvidel a nosil ho, nosil po dome, najprv ho zdvihol a potom s ním chodil, nebolo ho kam položiť... A ako ho nosil, zdalo sa mu, že má v náručí celkom malé dieťa, opakoval Gomboj nejasne pri vyšetrovaní, ľahulinké dieťa, ktoré ho tlačí k zemi... „Vy ste ho položili na stôl?" „Prišiel som k stolu a zbadal som, že stôl je čistý... Položil som ho, ľahkého ako dieťa, na čistý stôl," vravel Gomboj a znova začal spomínať prvé týždne Blažejovho života. Kým ho neprerušili.
Ten prvý čas, tie prvé týždne Blažejovho života ťa navštevovali, Jozef Gomboj, aj vo väzenskej cele, z veľkej diaľky prichádzali do tvojich väzenských nocí. Krátko po Blažejovom narodení ti Magdalénina mať Kristína povedala: „Dávaj pozor, Jozef, lebo Blažejkovi môžeš zlomiť chrbticu. Buď opatrný! Zle ho chytíš a jeho tielko sa zlomí." Ako veľmi si sa tomu vtedy začudoval, ako veľmi si sa vtedy zľakol! Položil si dieťa opatrne do kolísky a dlho trvalo, kým si sa odvážil vziať znova do náručia tielko syna, až sa Magdalénina mať Kristína smiala, smiala sa aj Magdaléna a Malčíčka, pôrodná baba. A ty si sa bál, aj do sna sa ti vkradol ten strach: Dieťa leží so zlomenou chrbticou a žalostne plače, narieka uprostred noci. A to ani nie je plač, to sú slová vychádzajúce z úst nemluvňaťa: „Čo si počnem so zlomenou chrbticou, otec, ani sa neožením a budem chodiť krivý, prečo ste mi zlomili chrbticu. So zlomenou chrbticou nebudem môcť nič vziať do rúk a budem žobrať po domoch. Ľudia si budú hovoriť: Pozrite, po ulici ide žobrák Blažej so zlomenou chrbticou, ktovie, či nepríde k nám. Príde k nám, príde k nám, lebo je hladný. Má zlomenú chrbticu, a predsa je hladný. Ani oholiť sa nebudem môcť so zlomenou chrbticou," narieka dieťa, „lebo ruky budem mať nevládne, vy ma budete musieť holiť, počujete, otec?! A keď sa pominiete, nechám si narásť bradu. Ľudia sa začudujú: Tu ide žobrák Blažej s dlhokánskou bradou, čo si ani jedlo nevie vložiť do úst a tú bradu má špinavú preto, lebo ho kŕmia celkom cudzí ľudia. Nedbajú, že sa mu brada zašpiní..." Toto ti hovorilo dieťa uprostred noci, takto nariekalo v tvojom sne, Jozef Gomboj! Prebudil si sa vydesený. Po toľkých rokoch ťa tento sen znova navštevuje. Pripomínaš si ho, blúdi ti hlavou. Vtedy, po prebudení si vzal sviečku a v jej plamienku si pozoroval spánok dieťaťa, ktorému ste dali meno Blažej. Bolo to v tej krásnej prednej izbe, žili ste v nej v čase narodenia detí. Aj Justín v nej prišiel na svet, tvoj druhý syn. I jeho najranejšie detstvo sa obnovuje v tvojich väzenských nociach. Narodil sa v čase smútku. V ten istý deň, keď ho vložili do kolísky, obliekli ženy Magdaléninu mať Kristínu do sviatočných šiat, umyli ju a ty si z dreva, klincov a čiernej farby zhotovil truhlu. Tá smrť starej ženy, ten jej skon v pokojnom spánku ti teraz, po toľkých rokoch, pripadá ako zlé znamenie. Vtedy si mal iné starosti. Najprv bolo treba dôstojne odprevadiť na poslednej ceste Magdaléninu mŕtvu mať a potom s radosťou, slávnostne privítať dieťa. No radosť akoby váš dom obchádzala, minuli týždne od pohrebu, a ty si vídaval v Magdaléniných očiach slzy, vídaval si svoju ženu utrápenú a smutnú. Až si ju napomínal. Zdalo sa ti, že Magdaléna sa nechala zlomiť matkinou smrťou, smrťou starej ženy, ktorá zomrela v pokojnom spánku a nevie sa tešiť z nového života. Prišiel však večer, v ktorom si pochopil pravú príčinu jej žiaľu. V ten večer ti pôrodná baba Malčíčka povedala: „Tvoj syn Justín má jednu nohu kratšiu." Ty, Jozef Gomboj, si znehybnel, nohy ti zmramoroveli, bez krvi si stál pred Magdalénou, ktorá sa na teba placho dívala a s úzkosťou vravela: „Nechcela som ti spôsobiť bolesť, Jozef, skrývala som pred tebou tie nôžky, tajne som ich kúpavala..." Malčíčka svoje tvrdé slová neuniesla, neuniesla svoju zvesť o mrzáctve, potrebovala sa od nej oslobodiť. „Stáva sa," povedala, „stáva sa aj to, niekedy tak býva, že jedna nôžka dorastie druhú." Počul si, Jozef Gomboj, vedomú lož, a predsa tvoje mramorové nohy ožili, kráčal si, zrazu si kráčal do času, keď sa naplní Malčíčkino proroctvo, keď jedna nôžka po milimetroch, po centimetroch dorastie druhú. Zastavil si sa až v Bérešovej krčme. Justínove nohy zostali nerovnaké, a ty si sa s tým nevedel zmieriť. Justín to vytušil. Vo svojich väzenských nociach vidíš Justína, mlčanlivého, bledého, so slabomodrými očami. Pripomínaš si, ako si sa začal báť tých Justínových veľkých modravých očí. Boli nebezpečne múdre, všetko videli, všetko chápali. ,Nepretvarujte sa, otec,' vravievali Justínove oči, ,povedzte rovno, že sa vám nepáčia moje nohy. Komu by sa páčili?! Hanbite sa za ne, zatajujete ich pred ľuďmi, ani slovkom ich nespomeniete, ale jednostaj na ne myslíte. Zožierajú vás. Ani moja tvár sa vám nepáči, nič sa vám na mne nepozdáva, otec! Nuž vytrčím tie svoje nohy, aby ste ich lepšie videli.' Bál si sa Justínových očí, bál si sa jeho mlčania. A predsa si sa toľko ráz pozabudol! „Čo bolo nového v robote?" vítaš radostne Blažeja. „Rozprávaj, chlapče!" Potom sa spamätáš a falošne, neprirodzeným hlasom povieš: „A ty, Justín, ako?!" Neskoro a zle si to povedal, Jozef Gomboj, nemal si radšej hovoriť nič, Justín na to prišiel, o všetkom vie ten jeho úškľabok, to jeho mlčanie. Toto si pripomínaš vo väzenských nociach, Jozef Gomboj, a túžiš, voláš po začiatku, chceš, aby sa vrátil čas. Nech príde Justín ešte raz, nech príde a zakričí na svet s nerovnakými nohami, začnete obaja - ty i Justín - milovať kroky nerovnakých nôh. Pokúsite sa o to. Čas sa nevracia, sú iba väzenské noci. Bolo už neskoro. Justínove modravé oči sa naučili všetko chápať a všetko vidieť. Iba Blažej, ľahkomyseľný Blažej, nerozumel ich temnému svitu. Keby bol tým očiam rozumel, keby bol pobádal, aké sú nebezpečné, isto by nebol z úst vypustil to strašné slovo - kalika. „Kalika," zakričal Blažej dva razy za sebou na Justína, tak ako Magdaléna dva razy za sebou zakričala zvesť o Blažej ovej smrti. Ako často privolávaš, Jozef Gomboj, svojho mŕtveho syna, ako často ho oslovuješ! ,Blažej, Blažej,' opakuješ znova a znova, ,prečo som ti nepovedal o sne, v ktorom som ťa videl prechádzať po ulici so zlomenou chrbticou, prečo som ti nepovedal, že som ťa videl so špinavou žobráckou bradou! Ak by som ti bol vyjavil svoj dávny sen, ak by si bol môj dávny sen precítil, tvoje ústa by boli zmĺkli, nikdy by neboli vypovedali také kruté slová!'
Okrajová Markyho ulica nie je ďaleko od mestskej väznice, v ktorej Gomboj pyká za svoj prečin, no Justín za otcom neprichádza. Zato Magdaléna navštevuje svojho muža často, až to prekvapuje i samého dozorcu Baksu, čo si na všeličo zvykol: pokojne, bez najmenšej výčitky hľadí tá žena na človeka, ktorý jej skántril syna. A ešte ako skántrili Málo slov si vymenia tí dvaja, iba Gomboj sa zakaždým spýta: „Justín čo ?" „Nič," odpovie vždy rovnako Gombojova žena a hneď sa aj lúči: „Pôjdem už domov, Jozef!" „Dobre, Magdaléna, choď!"
Magdaléna sa vracia od muža, no ženám vraví, že ide z nákupu, po obchodoch sa bola popozerať, na cintoríne sa zastavila, utrie si šatkou oči. ,Klameš, Magdaléna,' hovoria tváre žien. ,Nechodila si po obchodoch, lež za mužom si bola, krkavčia mater! Za mužom, ktorý ti zabil syna! Krivého slovka si naňho neprevravela, či sa už nepamätáš na dieru v Blažejovej hlave?! Justín ti chradne, nevie sa spamätať, a ty chodíš na posiedky k vrahovi! Nezabil iba Blažeja, aj Justína ten tvoj Gomboj zabije. Pozri, ako sa Justín scvrkáva, všimni si ho, krkavčia mater, a jemu sa venuj, jemu sa venuj, Magdaléna, namiesto posiedok so zločincom! Nenechaj ho blúdiť pri potoku a ochraňuj jeho myseľ, stráž si Justína, lebo ten chlapec veľa videl. Toho chlapca otcov zločin zničí...' hovorili tváre žien, keď ústa vyslovovali: „Po obchodoch si chodila, Magdaléna? Nakúpila si všetko, čo potrebuješ? Ako sa má Justín? Nie je azda chorý? Nehnevaj sa, Magdaléna, že to spomíname, ale ten tvoj chlapec chodí ako v snoch. Nezdá sa ti?"
Justín od času vraždy upadal, smutne a bez života hľadieval kamsi doďaleka. „Ak by sa Gomboj dožil svojho prepustenia," zhovárali sa ľudia, „ten krivý mu to neodpustí, ten krivý ho... Takí ako on nezabúdajú! A ktovie, či aj nezabúdajú, každý raz zabudne. Že zabudne ?! Taký človek ako on ?! Nikdy! To si pamätajte! Zdrapí ho a koniec! Možno v tom čosi bude. Predvčerom som ho videl obchádzať väzenské múry. A do tých múrov do krvava rýpal prstami. Justín, skríkol som, čo to robíš?! Úplne si dokrvavíš ruky! Pozrel na mňa, ani slova nepovedal a náhlivo odišiel. Škoda reči! Ten už
nezdrapí nikoho, ten sa otcovho prepustenia nedožije, pôjde skôr ako Gomboj..."
Magdaléna chodila pravidelne do väznice, zvykla si už na vyčítavé tváre žien, chodila do väznice 
i potom, keď vybadala, že sa jej ľudia z Marky ho ulice začali vyhýbať, odvracať od nej pohľady.
Magdalénine stretnutia s Gombojom mali jednostaj už celé štyri roky svoj čudný, mlčanlivý ráz, máločo si povedali väzeň a jeho žena, až to začalo dozorcu Baksu poriadne omŕzať. No stalo sa, že zrazu žena väzňa dva razy oslovila. „Jozef!" povedala ťažko a zmĺkla. „Jozef!" zopakovala. „Už ti to dlhšie nemôžem tajiť. Justín nevydrží viac ako mesiac. Tak vraví doktor. A Justín vie, že zomrie. Chcel by ťa pred smrťou vidieť. Možno ťa pustia."
Justín nezomrel o mesiac, ale už o dva týždne.
Príde čas, keď sa zotmie, nastane čas tvojej nadosmrtnej noci, Jozef Gom-boj, a ty si na to všetko už nespomenieš, nespomenieš si, že prišli za tebou v deň pohrebu, prišli traja, vyslanci úradov, vážni a dôstojní. Po dlhom zvažovaní, po dlhých poradách prišli, zastali v tvojej cele a priviedli aj Magdalénu. „Justín zomrel," povedala ti vtedy Magdaléna. „Justín zomrel," zachvela sa a stíchla. Do jej mlčania zaznela zvesť o tvojom prepustení, priniesli ti ju tí traja...
Po krátkom čase si vstúpil do bieleho popoludnia, v bielom popoludní si sa umýval a obliekal do sviatočných šiat v tej čistej prednej izbe. V bielom popoludní si uvidel Justína ležať na cintoríne v priestrannej okrúhlej sieni. Uvidel si ho ležať bez topánok, iba v čiernych ponožkách. Jedna noha mu siahala až po okraj truhly, druhú nohu od okraja oddeľoval tmavý, prázdny priestor. ,Gomboja pustili na pohreb!' prebehlo hlavami ľudí. Iba v takomto znehybnení si videl pravú podobu Justínových nôh, tú tmavú dieru, do ktorej podchvíľou blikal plameň sviec. ,Samého ho pustili, bez stráže, iba
Magdaléna ho priviedla.' Videl si Justína v znehybnení. Aký vysoký, aký vysoký a veľmi chudý bol Justín v znehybnení! Vychudol na kosť. Zastal si zrakom pri jeho zatvorených očiach. ,Pustili ho, Gomboja pustili bez stráže! Možno to tak robia, aby strážou nerušili smútok.' Krátko pred priložením veka sa ti zazdalo, že cez privreté viečka si uvidel Justínove oči, trochu zmodreli, už nenaháňali strach, Justínov pohľad bol krátko pred priložením veka jasný. Opäť pozrieš nadol, na tú tmavú dieru, v ktorej sa začínalo tvoje nešťastie, Jozef Gomboj! Príď ešte raz, privolávaš začiatok, príď s nerovnakými nohami, naučíme sa spolu milovať kroky nerovnakých nôh.
Nastane čas, keď sa zotmie, nastane čas tvojej nadosmrtnej noci, Jozef Gomboj, a ty si na to všetko už nespomenieš, ale vtedy, krátko pred priložením veka, si si bol istý, že by ste boli obaja, ty i Justín, premohli tú čiernu jamu, tú veľkú čiernu priepasť, do ktorej blikal plameň sviec. ,Ako čudne naňho Gomboj hľadí. Možno sa pomiatol.'
„Asi sa pomiatol," vraveli si ľudia po pohrebe, „už týždeň ho nechávajú doma bez stráže. Načisto sa pomiatol, a preto mu odpustili dlhý zvyšok trestu. Zblaznel, ľudia dobrí! Akoby nie! Zabil syna a druhého na smrť umoril. Kto by to uniesol?! Zošalel a chodí si voľne po ulici. A čo, ak ho to chytí?! Príde k vám, Verona, sadne si na stoličku a náhle sa vztýči, ako blesk sa vztýči. Kto mu vytrhne nôž?! Naoko vyzerá ako normálny. V tom je to, navonok normálny, a zrazu sa vztýči s nožom v ruke. Zamkýnaj bránu, Tereza! Chráň pred ním deti, všetci musíme pred ním chrániť deti. A ty, Lucia, predovšetkým ty si dávaj pozor, lebo ťa Gomboj oslovil. Zabúcha večer a príde k vám na posiedky. S nožom v kabáte. Nepríde s úmyslom vraždiť, to netvrdím. Lenže zrazu ho to chytí. Nehrajte sa, deti, pri Gomboj ovej chalupe. Ani ty sa nehraj, utekaj, veľmi utekaj, keď ho zbadáš.
gomboj nosí pri sebe nôž, tým nožom vyrezáva panákov, len toľko ti poviem, že ten nôž má stále pri sebe. Dávaj pozor na Janka, najmä na Janka dávaj pozor, lebo ti hlavu odtrhnem! A teba, to si dobre zapamätaj, nechcem viac v tých končinách vidieť. Pre istotu ti dám zaucho už teraz, rováše ti narobím na chrbte! Tak čo?! Ktovie, či nepríde na rad Magdaléna. Vliekol ju pod pazuchu. My dvaja sme to videli. Bojí sa ho, tá sa ho musí riadne báť, keď sa nechá tak vliecť. Utiekla by som od neho na sto honov. Byť na jej mieste, bežala by som na samý kraj sveta! Škoda Blažeja. Aký to bol chlapec! Mlá-denčisko! Aj toho krivého škoda, mohol si žiť, prečo by si nebol mohol žiť! Ach, Fonzo, si ty ale... Počúvaj ma dobre. Koho raz prepustia z väzenia pre bláznovstvo, ten už za svoje činy nezodpovedá. Vyskočí a bodne. Nič mu nespravia. Nevšímaj si ho, Helena, koľko ráz ti mám opakovať, aby si si ho nevšímala! Ani Magdalénu si nevšímaj, lebo sa k nám doteperia obaja. Čo na tom, že ťa Gomboj pozdraví. Ty sa tvár, akoby si ho nezbadala a nepočula, akoby si práve niečo hľadala v taške a nemôžeš to nájsť. V meste kohosi napadol, počuli ste, že Gomboj kohosi napadol v uličke pri Gerberyho obchode? Nožom? Možno aj. Ktovie, či sa aj nožom nezahnal."
Čas plynul a ľudí omrzelo jednostaj striehnuť, jednostaj dávať pozor. Gomboj vyrezával drevené figúrky, drevených panákov s hudobnými nástrojmi, komediantov putujúcich po šíravách sveta. Živil sa tým už oddávna, už oddávna predávala Magdaléna tie jeho smiešne stvorenia, tých Gombojových tulákov, tých starých, prihrbených muzikantov na jarmokoch a na púťach.
Ľudí omrzelo neprestajne striehnuť, unavil ich strach z Gomboja a len v slnečných a jasných dňoch, keď si Gomboj sadol na prah, z ktorého prišla zvesť o Blažej ovej smrti, keď si ta sadol a pustil sa nožom vyrezávať muzikantov, iba v tých chvíľach blýskania noža si ľudia naliehavo pripomínali, aké je to dobré, aké j e to správne, že nedovolili vrahovi vkradnúť sa do svojej dôvery.
Gomboj aj sekerou narábal, znova sa odvážil vziať do rúk smrtiaci nástroj, rúbať ním drevo, okresávať ním laty. Iba keď tie laty ohobľoval, vycifroval a pozbíjal do podoby rakvy, keď ich natrel čiernou farbou, nuž iba vtedy sa ľudia dovtípili, prečo nebolo vídať už dlhší čas Magdalénu, prečo chradnúcu, strácajúcu sa Magdalénu nebolo v poslednom čase vídať. ,Možno sa v Magdaléne prebudilo svedomie! Ľahla si do postele, mesiac, azda i dva si poležala, potrápila sa, vychudla, vypustila posledný dych, začala chladnúť a napokon stuhla.' „A čo,keď... Ktovie, aj to je celkom možné, že po toľkom čase to na Gomboja prišlo. Hlúposť. Uvidíme, pôjdeme na pohreb a uvidíme. Rozhodne by sme ta mali ísť, aby sme si všimli, či..." „Ja to nevydržím," zastrájal sa Jano Bočko, „ak dakde na nej zbadám zaschnutú krv, touto rukou Gomboja zahluším, touto labou ho prizabijem 
a spravím dobrý skutok." Na Magdaléne nebolo vidieť krv, nijakú krvavú stopu, nič, čo by svedčilo 
o násilí. Jej mŕtva tvár hovorila: ,Pohlo sa vo mne svedomie, naraz sa vo mne pohlo svedomie a od toho času som vychudla na kosť, podobná Justínovi ležím tu v čiernych pančuchách. Utrápila som sa, ľudia dobrí, zotrela som svoju vinu.' Ľudia vrúcne zaspievali pohrebnú pieseň. ,Vrátila som sa k svojmu hlasu, moji milí, prineskoro som sa vrátila k tomu zúfalému hlasu, ktorým som vám oznámila Blažej ovu smrť, prineskoro sa vo mne prebudilo svedomie, ale predsa.' ,Nevidno na nej krv, schradla, ale aj tak by sa mu zišlo jednu vyťať. Priamo tu, na cintoríne, pred všetkými! To by bolo, pred všetkými ho tresnúť po hube!' uvažoval Jano Bočko. Ako len veľmi svrbela Jana Bočku dlaň, Jana Bočku, čo býval s rodičmi na Markyho číslo 64, toho Jana Bočku, ktorého ešte pred pár rokmi vystríhal otec pred Gombojom, ako by si nebol všimol, že Jano už vtedy vyrastal na chlapa, čo nemá páru, ako by si nebol všimol jeho ramená, jeho laby, tie jeho lopaty, v ktorých by bol už pred pár rokmi Gomboja rozmliaždil. Nevidno krv, ale Jana pre-náramne svrbia dlane, tie jeho laby neznesú takú pustú nečinnosť. ,Aspoň ho lapiť a zdvihnúť, do výšky ho schmatnúť a trochu ho tam rozkrútil Rozkrútil si ho, Jano, dobrý skutok si spravil, chlap ako hora, a máš mäkké srdce, nezabudol si na Blažeja, ľúto ti prišlo nebohej. Keby si ho ty tak bol z tej výšky trochu spustil, to by bolo bývalo! Mal si ho, Jano, trochu spustiť.' Zle je mať také lopaty, zle je mať také mocné ruky, priam ako stvorené kohosi lapiť pod krk, komusi ponaprávať kosti a nechať ich hlivieť. Iba tú krv, iba tú mizernú krv nevidno, a to Jana Bočku zhrýzalo. Ešte aj po pohrebe, na druhý deň po smútočných ceremóniách, ale aj na tretí, aj na štvrtý deň Jana hnevalo, že nechytil Gomboja do rúk a nepraštil ním o zem. ,Ukázal si im, Jano, ukázal si ulici, kto je chlap. Mäkké srdce, ale tie laby!' Až na piaty deň sa Jano vzchopil, až na piaty deň, keď kráčal z Bérešovej krčmy, mu prišlo na um, že nič ešte nie je stratené. Zamieril ku Gombojovej chalupe. ,Vytiahne ho von, schmatne ho labou a vyšmarí na cestu. Popozerajme si, ľudia, trochu Gomboja a spýtajme sa ho, čo ešte hľadá na našej ulici. Nech nás odprosí,' vraví si Jano polohlasne a kráča rezkejšie. ,Nech si kľakne na cestu a nech nás všetkých odprosí, čo poviete, ľudia?!' ,Dobre hovoríš, Jano, veľmi dobre hovoríš/ jasajú ľudia, všetci vyšli na ulicu. 'Ej, Jano, skôr si mal na to prísť.' Už sa blíži ku Gombojovej chalupe, svieti sa v nej. Najprv Gomboja trochu poskrúca, najprv ho naučí poslušnosti a potom ho vyvlečie von. Už je blízko chalupy. ,Nepotrebujeme vrahov, len chlapov, povie Gombojovi a schmatne ho pod krk. Labami ho poobjíma a spraví z neho poslušného baránka!' Už pohýna kľučkou. Dvere nie sú zamknuté, to Jana trochu pomýlilo. Vchádza dnu. „Janko!" vstáva Gomboj zo stoličky, „Janko," povedal Gomboj, a to Jana ešte väčšmi pomýlilo, tak ho to v tej chvíli zmiatlo, že zostal stáť pri dverách a nechal Gomboja pobehovať, znášať na stôl pálenku, slaninu a chlieb, nechal ho tárať do sveta a nosiť plné hrsti drevených panákov. „Vyberieš si z nich," hovoril Gomboj. „Čoby si si nevybral. Zadarmo ti dám dvoch muzikantov. Takých, ktorí sa ti budú najviac páčiť." Jano stojí, jeho lopaty načisto zoslabli, akoby z tých jeho láb unikla všetka sila. Úplne nevládne má tie svoje mocné ruky, a to ho hnevá. Ani schmatnúť, ani tresnúť! Ešte chvíľu postál 
a pobral sa preč.
To bola posledná návšteva v Gombojovom dome. Ani murári sa nedali zlákať, keď stavali Morkvačovu vilu, iba hltavo pili tú priesvitnú gombojovu vodu, tú čistú Gombojovu studničnú vodu, nevedeli sa jej nabažiť, takú čerstvú a čistú vodu im nosil Gomboj zo studne.
Ako dávno vyčistili v Morkvačovej vile okná, koľko dní minulo, čo priviezli do nej nábytok, no Morkvač ešte neprišiel. Za súmrakov, vo večeroch tá krásna vila tmavne, ani svetielko sa nezablysne 
v jej oknách. Ty, Jozef Gomboj, čakáš, od rána smerom k súmraku a k noci vyčkávaš Morkvača, no Morkvač stále neprichádza.
„Naozaj je pomätený, všimnite si ho, pozrite sa, čo robí Gomboj s tými rukami. A pri ňom iba pes."
Morkvač príde, čoskoro musí prísť. K večeru sa to stane. Biely deň sa nakloní a zoslabne. Krátko pred súmrakom sa zjaví koč, kone zastanú... Ty, Jozef Gomboj, povieš Morkvačovi: „Ja som váš sused, pane!"
„Pomiatol sa, len pes je pri ňom, a on vo sviatočných šatách rozpráva, rukami rozkladá. Ten človek, tuším, ani nespí. Idem toť z krčmy a v Gombojovom okne sa svieti do krvava. Tak ako vravím, do krvava! Pozerám, vidím červené svetlo." „Netáraj, Mišo!" „Tak ako tu stojím, červené svetlo! Do krvava! Idem si, kráčam, všade tma a nikde ani človiečika. Iba tam červená bodka, až som sa zľakol, som chlap, ale priznám sa, že som sa zľakol. Idem si, kráčam a tá bodka je čoraz väčšia. Akoby sálalo z okna do krvava." „Netáraj, Mišo, večne táraš, rozum titrúnok pomútil. To tvoje oči boli krvavé. Daj pokoj, Júla, ktovie, či aj tára. Nikdy nevieš, vravieva sa čosi také... Čo sa vravieva, porozprávaj nám, čo takého sa o krvi vravieva. Na prstoch sa to po nociach zjavuje, také krvavé znamienko a svieti to, priam žiari. V Palotove...,dedo často spomínali, že v Palotove vychádzala hájnikovi, čo zabil brata, krv na prsty. V noci vyšla a svietila. Mali by sme sa niekedy ísť na to pozrieť, dohodnime sa, že si dakedy v noci poobzeráme tú krvavú Gombojovu žiaru., to jeho nočné svetielko." „Neposmievaj sa, Šimon! Raz na tie svoje posmešky doplatíš!" „Ste vy ale baby sprosté!"
V neskorom popoludní, hodinu pred súmrakom - bol práve utorok - priviedli do Morkvačovej vily psov. Odomkli bránu, pustili psov, zamkli a odišli. Ty, Jozef Gomboj, si sa im neprivravel, chvel si sa, cítil si, že kdesi v diaľke sa pohol Morkvačov koč. Krátko pred súmrakom sa to stalo, krátko pred súmrakom sa vynoril koč. Ozdobený, čierny a uzavretý. Krátko pred súmrakom kone zastali. Kočiš zoskočil: „Tu sme, pán Morkvač!" Vtedy sa psi divo rozbrechali, v skoku a vo výškach chválili príchod svojho pána. Vo výškach lietali psi s čistou krvou. Za ich jasotu si uvidel Morkvača, za ich jasotu, Jozef Gomboj, ticho, starecky zakvílil tvoj pes.
Už je tu ten čas, Jozef Gomboj, už prichádza ten okamih, delí ťa od neho len niekoľko krokov. Ty ale stojíš, nohy ti zmramoroveli, zmramorovelo ti telo, aj ústa ti skameneli. Krátko pred zotmením, krátko pred svojím nadosmrtným zotmením máš ešte ostrú, jasnú chvíľu veľkého prebudenia, potom zošalieš. V tej ostrej chvíli boli tvoje nohy múdre. Nepustili ťa, zmramoroveli, lebo počuli odlišný brechot psov, brechot dobrej a zlej krvi, jej smutné kvílenie. Videl si Morkvača a vtedy si pochopil, že tvoja košeľa nie je čistá. A tvoje šaty? Fľak na fľak. Tvoje sviatočné šaty!
Kde má pramene šialenstvo, do ktorého o minútu upadneš, kde nájsť predzvesť noci, ktorá ťa 
o minútu pohltí, kde nájsť jej predohru?! Pri smrti Blažeja ? V tom jasnom, smutnom popoludní ťa zdvihla do výšky tvoja očistná obeta. Vzal si na seba Justínov vražedný čin a so znamením vraha si žil aj po Justínovej smrti. V hodinách umierania vykúpil Justín svoju veľkú vinu a vykupoval ju mukami výčitiek, štvorročnou strmou cestou, ktorou vystupoval na máry. Magdaléna ti často spomínala, že Justín umrel v tichom volaní tvojho mena. A veľa ráz opakovala slová, ktorými ťa vyslobodzoval 
z väzenia: „Nie otec, ale ja som zabil Blažeja sekerou!" Tú strašnú pravdu vyslovil zoči-voči ľuďom, ktorí ho prišli vypočuť, vyslovil a podpísal ju zcmierajúcou rukou pred tvárou úradu, lebo tak to bolo: prišli traja, privolaní Magdalénou, prišli vyslanci úradu, vážni a dôstojní, nachýlili sa nad umierajúceho, aby si vypočuli strašnú pravdu. Po dlhom zvažovaní, po dlhých poradách zastali potom tí traja v tvojej cele v deň Justínovho pohrebu, aby ti priniesli zvesť o tvojom oslobodení. Vtedy si ich zaviazal mlčaním. Prečo si to spravil, prečo si nedal vybubnovať pravdu o Blažej ovej smrti, prečo si nikdy nevystúpil na prah a nezakričal do Marky ho ulice: ,,Ja nie som vrah, ľudia! Ja som Blažeja nezabil!" Veď Justín bol už mŕtvy. Ešte ťa držala vo výškach tvoja otcovská obeť, Justínov vražedný čin na tvojom čele. V tých výškach zaznieva Justínov hlas, z Magdaléniných úst sa dvíha k tebe: „Nie otec, ale ja som zabil Blažeja sekerou!" Zaznie ten hlas a ty, Jozef Gomboj, sa zakaždým vraciaš k Blažejovej smrti. Pripomínaš si ten deň, dívaš sa z diaľky na seba samého a seba samého počuješ. Vidíš sa strhnúť Magdalénu z prahu, vidíš sa dvere zamkýnať a počuješ sa hovoriť: „Vezmem to na seba! Zapamätaj si, Magdaléna, aj ty, Justín, si zapamätaj, že odteraz som vrahom ja. Tak aj o mne hovorte. On zabil. Zabil Blažeja sekerou v hádke a v hneve. Čoskoro prídu a začnú sa vypytovať. Vy vravte takto: On ho zabil! Vošiel do prednej izby za Blažejom a tam ho zabil. Beda vám, ak poviete čosi iné." Pripomínaš si čas, 
v ktorom si spoznal svoju vinu. Uvidel si sa stáť nad Justínovým detstvom, uvidel si sa chladnúť pred krokmi Justínových nerovnakých nôh, obracať sa k nim chrbtom. Udiera ti do uší ich zvuk, zvuk detských topánok, ktoré po tebe bažia. No ty neodpovedáš túžbou. Vnoríš dlane do vlasov päťročného syna, ktorému ste po narodení dali meno Blažej. Líhaš si na zem a po tebe sa váľa Blažej. Smejete sa, výskate, plešaté vy dvaja, ty a Blažej. I Justín sa zvalí, zvalí sa sám a vedľa vás, aj on sa ešte smeje. Vtedy sa ešte smial. Stojíš zamračený nad Justínovým detstvom, nevšímavý k tichému volaniu Magda-léniných očí: ,Hľa, Justín, naše dieťa!' Spoznávaš, Jozef Gomboj, svoju vinu, vidíš Justína predčasne opúšťať detstvo, pozoruješ, ako v ňom postupne narastá vrah. Spamätal si sa neskoro, až potom, keď Justínove oči začali bodať, keď začali všetko viďieť a všetko chápať. Dostal si strach. Tvoja ohľaduplnosť k Justínovi nebola láska, lež strach, obyčajná tieseň, predtucha. Prichytil si Justína nad spiacim Blažej c m, zbadal si Justína prezerať si Blaže-jove nohy. Vraciaš sa, Jozef Gomboj, k Blažejovej smrti, pripomínaš si Justínovo chvenie, jeho kŕč. Zabil brata v prednej izbe. Stojí nad ním v strašnom kŕči. Ten kŕč mu nedovolil vypustiť z ruky vražedný nástroj, tuho prirástli k sebe: Justínova zovretá dlaň a sekera. Ty, Jozef Gomboj, si líhaš na Blažejovo telo, počúvaš nemotu jeho hrude, mŕtvotu jeho srdca, počuješ to veľké ticho, a jednako začínaš Blažeja kriesiť. Je koniec. Vezmeš Blažeja, nosíš ho, chodíš s ním, nevieš, čo si počať. Je koniec. A ty len s ním chodíš. Položíš ho na stôl a sadneš si na stoličku. Prepadáš sa do hĺbok, si v Blažejovom detstve, Blažej v tebe narieka so zlomenou chrbticou, žobrák Blažej s dlhokánskou bradou. Sedíš ako vo sne, nevládzeš sa zdvihnúť. Prichádza Justín v bielych detských topánkach, Justín na nerovnakých nohách. Preberie ťa Justínov výkrik: „Zabil som ho, mama!" Vo dverách stojí Magdaléna, vo dverách narástla matka Magdaléna, tvoja žena. Justínovi vypadla z ruky sekera, udrel ti do uší, Jozef Gomboj, pád sekery na zem. Nemôžeš vstať, nemôžeš slova preriecť, strácaš z očí Magdalénu, ktorá sa nemo kláti po kuchyni. O chvíľu vystúpi na prah dverí a premenená dva razy za sebou zakričí: „Blažeja zabili!" Po páde sekery na zem, pred Magdaléniným dvojnásobným výkrikom, prebehli v tebe, Jozef Gomboj, desaťročia, odohral sa v tebe celý Justínov život, zaduneli v tvojich ušiach všetky kroky Justínových nerovnakých nôh, v tom krátkom čase, po páde a pred výkrikom, zbadal si svoju vinu a zdvihol si sa do výšok očistnej obete. Vzal si na seba Justínov vražedný čin a so znamením vraha si žil aj po Justínovej smrti. Vyrezával si hudobníkov putujúcich po šíravách sveta a do ich tvárí si vnášal tajomstvo svojej obete. Tak plynul čas, no zrazu, prudko a nečakane, začala upadať Magdaléna, akoby v tichej, oddanej Magdaléne prepukol náhle dlho skrývaný bôľ. V jeden deň ľahla do postele a už z nej nevstala. Zomrela Magdaléna, odišiel svedok tvojej očistnej obete. A ten svedok, tá tichá a oddaná Magdaléna povedala napokon slová, ktoré sú prameňom tvojho budúceho šialenstva, predzvesťou tvojej budúcej noci, jej predohrou. „Justín umieral v dlhých, strašných mukách," vyriekla Magdaléna a dokonala. Tie slová najprv iba zazneli; zazneli a stratili sa spolu s Magdalénou v zemi.
Prišli za tebou až neskôr, vkradli sa do tvojej samoty, tvoja samota ich privolala a dala im zmysel. „Justín umieral v dlhých, strašných mukách," hovorí znova Magdaléna, a v svojej reči nezastane, pokračuje ďalej: „To ty si ho prinútil umierať takou strašnou smrťou, to tvoja obeta ho prinútila vy-chudnúť na smrť, na smrť obelieť! Vrhol si ho do mučiarne, do najtemnejšej väznice! Vzal si na seba jeho vinu a ako vták si vzlietol do výšok. Prečo si zaujal jeho miesto, prečo si vstúpil ta, kde sa on, slabý, mohol po rokoch oslobodiť, očistiť..." Tak sa, Jozef Gomboj, valí v tvojej mysli Magdalénin hlas, ťažký, vyčítavý hlas Magdalény a strháva ťa z výšky očistnej obety na zem. Už nestojíš povznesené pred tvárou zlovestnej Marky ho ulice, po zemi chodíš prikrčený, bezbranný. Nič ťa nechráni, nič ťa nedvíha, blú-diš a túžiš po ľudskom hlase. Lež všade je míkvo. Kto ťa vyslobodí, kto príde za tebou, kto ti otvorí svoju bránu, kto ti dovolí prekročiť svoje prahy.
Vedľa tvojej chalupy začali stavať Morkvacovu vilu. Ty, Jozef Gomboj, si ožil. Usilovne si nosil tú svoju čistú studničnú vodu murárom, oni sa jej napili, nevedeli sa jej nabažiť. Keby boli pochopili jej zmysel, jej úpenlivé volanie, jazyky by sa im boli rozviazali, uši by sa im boli otvorili a počúvali by ťa, hovorili by ti, sadli by k tvojmu stolu a hovorili by neprestajne. Pásom svetla by boli preťali noc, ktorá ťa pohltí. Stavali Morkvacovu vilu. Tá stavba rástla do výšky, do širokých okien, do veže. Ty, Jozef Gomboj, si ožil. Počul si Morkvačovo meno, začal si si predstavovať Morkvačov príchod, začal si čakať na Morkvača. To boli už prvé prejavy tvojho budúceho šialenstva.
Krátko pred zotmením, krátko pred svojím nadosmrtným zotmením máš ešte ostrú, jasnú chvíľu veľkého prebudenia. Morkvač prišiel, za brechotu psov vidíš Morkvača. Je minútu pred tvojím šialenstvom. Čo sa v tej minúte stane, čo sa v tom prechode do tmy odohrá? V minúte súmračnenia si si v Morkvačovej tvári pripomenul vlastnú tvár; bezcitne stojacu nad Justínovým detstvom. A vo svojom vyčkávaní na Morkvača si spoznal Justínovo vyčkávanie na teba. Videl si, že ťa Morkvač neprijme, taký veľký pán ťa neprijme, tak ako ty si neprijal Justína... Prichádza tma, vstupuješ do noci.
V minúte pred šialenstvom, v okamihoch súmračnenia, ťa ešte chránili tvoje mramorové nohy. Prešla tá minúta a ty sa nikdy nedozvieš, čo sa stalo.
Nedozvieš sa, že si pribehol k Morkvačovej bráne, ktorá sa už pred tebou zamkla. Nedozvieš sa, že si sa tej brány chytil, že si začal na Morkvača kričať: „Ja som váš sused, pane..." Nedozvieš sa, že zuby Morkvačových psov ti sfarbili prsty do krvava, že Morkvač iba hľadel, stál a hrdo hľadel na svojich psov.
Zoberú ťa, nikdy sa už nevrátiš.
Tvoj dom spustne, otvoria sa jeho dvere, tvojho psa zastrelí Morkvač vo chvíľach oddychu, vo chvíľach pohody. A tvoje figúrky, tvojich muzikantov putujúcich po šíravách sveta si rozoberú deti. Keď tie deti vyrastú, keď sa naučia čítať z tvárí figúr a počúvať ich priškrtené, tajomné hlasy, veľmi sa začudujú, lebo tí muzikanti budú spievať, na husliach a na harmonike hrať pieseň volajúcu po začiatku, po znovuzrodení; pieseň o studničnej vode.